<p>     V súÄasnosti je dominantným protokolom v TCP/IP sieťach protokol IP verzia 4 (IPv4). Formát datagramu IPv4 je zobrazený na obr.7.</p>
<p> </p>
<p style="text-align: center;"><img src="obrazky/obr7.jpg" border="0" alt="Alternatívny text" /></p>
<p style="text-align: center;">Obr.7 : Datagram IPv4. </p>
<p style="text-align: center;"> </p>
<p style="text-align: justify;">     Verzia IP je prvou položkou záhlavia IP datagramu. Je dlhá 4 bity a obsahuje verziu IP protokolu. Pri IP protokole verzie 4 je táto položka rovná hodnote 4. Dĺžka záhlavia obsahuje dĺžku záhlavia IP datagramu uvádzanú v štvorbajtoch. Dĺžka záhlavia tak musí byť i v prípade použitia voliteľných položiek násobkom štyroch. V prípade, že by záhlavie nevyšlo na násobok štyroch, doplní sa toto záhlavie bezvýznamnou výplňou. KeÄže položka dĺžka záhlavia má k dispozícií iba 4 bity, je táto dĺžka obmedzená na 60 bajtov.</p>
<p style="text-align: justify;">     Typ služby – táto položka pôvodne slúžila na urÄovanie priority, kde definovala osem prioritných úrovní. V súÄasnosti slúži na urÄovanie rôznej kvality služieb. Celková dĺžka IP datagramu obsahuje celkovú dĺžku IP datagramu v bajtoch. KeÄže je táto položka iba dvojbajtová, maximálna dĺžka IP datagramu je 65535 bajtov. Identifikácia IP datagramu obsahuje identifikáciu IP datagramu, ktorú do neho vkladá operaÄný systém odosielateľa. Táto položka spolu s položkami príznaky a posunutie fragmentu  sa využíva mechanizmom fragmentácie datagramu. Doba života datagramu slúži na zamedzenie nekoneÄného túlania sa IP datagramu Internetom. Každý smerovaÄ ju znižuje aspoň o jednotku. Ak už nie je možné hodnotu znížiť, IP datagram sa zahadzuje a odosielateľovi IP datagramu je táto situácia signalizovaná.</p>
<p style="text-align: justify;">     Protokol vyššej vrstvy obsahuje Äíselnú identifikáciu protokolu vyššej vrstvy, ktorý využíva IP datagram na svoj transport. V praxi sa nestretávame s prípadom, že by sa komunikovalo priamo IP protokolom. Vždy je použitý protokol vyššej vrstvy alebo jeden zo služobných protokolov. Kontrolný súÄet z IP záhlavia obsahuje kontrolný súÄet, ale iba zo záhlavia IP datagramu a nie z celého datagramu, keÄže IP protokol nerobí kontrolu obsahu paketu a kontroluje iba hlaviÄku. IP adresa odosielateľa a IP adresa príjemcu obsahuje štvorbajtovú IP adresu odosielateľa a príjemcu IP datagramu.</p>
<p style="text-align: justify;">     Voliteľné položky – medzi ne patria napr. záznam o ceste, dopĺňanie Äasových údajov smerovaÄmi, alarmy pre smerovaÄ, predpísanie adries smerovaÄov, cez ktoré chceme paket posielať. Tieto položky sú však využívané ojedinele a smerovaÄe bývajú spravidla nakonfigurované tak, aby IP datagramy s použitými voliteľnými položkami boli zahodené.<br /><br />     Jednou z hlavných nevýhod IPv4 je nedostatok jeho adresného priestoru. Pri pôvodnom návrhu tohto protokolu sa samozrejme nepredpokladala masová rozšírenosť a dostupnosť internetu v takej miere, v akej je to dnes. IP adresa je definovaná ako jedineÄná logická adresa sieťového rozhrania, to znamená, že každé zariadenie, pripojené do siete by malo mať svoju vlastnú IP adresu. IP adresa pri protokole IPv4 má rozsah 32 bitov, t.j. umožňuje zaadresovať 232 poÄítaÄov. Toto je však len teoretický poÄet – skutoÄný poÄet je z dôvodu rozÄlenenia adresy a priradenia rôzneho významu jej Äastiam omnoho nižší.</p>
<p style="text-align: justify;">     IP adresa je rozÄlenená na prefix oznaÄujúci sieť a na Äasť oznaÄujúcu poÄítaÄ v danej sieti. Mechanizmus smerovania je totiž založený na smerovaní paketov podľa adresy ich siete (bolo by neúnosné udržiavať cestu ku každému uzlu zvlášť) a až keÄ dorazia do svojej siete ich smerovať ku konkrétnemu poÄítaÄu.</p>
<p style="text-align: justify;">     V dobe návrhu IPv4 sa zdalo, že dosiahnuteľný poÄet adries pomocou 32 bitov a troch tried bude dostatoÄný. Rozdelenie IP adresy na bloky po  8 sa však ukázalo ako veľmi neefektívne. Máloktorá sieť má totiž presne 16,7 milióna, 65534 alebo 254 poÄítaÄov a tým pádom zostáva Äasť adresovacieho priestoru zbytoÄne nevyužitá.</p>
<p style="text-align: justify;">     Postupom Äasu sa vyvinuli technológie, ktoré sa pokúsili tento problém aspoň ÄiastoÄne odstrániť – CIDR (Classless Inter Domain Routing, Beztriedne medzidoménové smerovanie) a VLSM (Variable Length Subnet Mask, Variabilná dĺžka masky podsiete). VÄaka ním bolo možné upustiť od bežného ponímania tried adries a stanoviť bitovú dĺžku adresy siete a uzlu ľubovoľne (s ohľadom na celkovú dĺžku 32 bitov). Jedným z Äalších riešení bolo využitie technológie NAT (Network Address Translation, preklad sieťových adries), ktorá umožňuje ukryť celú sieť s množstvom uzlov za jedinú IP adresu. Ani CIDR, ani NAT problém s prideľovaním adries z dlhodobého hľadiska neriešia. Ako jedno z možných riešení do budúcnosti sa javí IP protokol novej generácie – IP verzia 6.</p>